Chiara Lubich
a Fokoláre mozgalom alapítójának üzenete 
a Keresztény Ifjúsági Találkozón 
(Budapest - Aréna, 2003. április 6.)

“Kit kerestek?”
“A nép dialógusa”

Kedves fiatalok!
	Szívből üdvözöllek mindnyájatokat, akik összegyűltetek ezen az ökumenikus találkozón!
	Talán tudjátok, hogy meghívást kaptam erre a napra, melynek mottója: “Kit kerestek?”. Megkértek, hogy mutassam be nektek egy olyan nép páratlan tapasztalatát, mely valóban megtalálta, amit keresett. 350 különböző egyház hívei alkotják ezt a népet, mely a világ számos pontján most van kibontakozóban.
	Ezek a keresztények mindannyian egy sajátos életmódot követnek, az “egység lelkiségét” élik, melyet sokan ökumenikusnak tartanak, s ami a Szentlélek ajándéka. 
	Az “egység lelkisége”, mely a Fokoláre mozgalomban bontakozott ki, ma egyetemes örökségünk, hiszen II. János Pál pápa például az egész katolikus egyháznak javasolja, “közösségi lelkiség” néven. 

	Legfőbb pontjait, azokat a pilléreket, melyekre épül, mind megtaláljuk az Evangéliumban. Aki ezt a lelkiséget éli, jó eszközzé válhat ahhoz, hogy megvalósuljon Jézus végrendelete: “Atyám, legyenek mindnyájan egy” (Jn 17,21), vagyis az egység, és az egységgel az egyetemes testvériség. Egység és egyetemes testvériség, melyek korunkban is rendkívül fontosak. 
Ugyanis – amint tudjátok – a háború rémségei s az embereket rettegésben tartó terrorizmus közepette a világnak ma nagyobb szüksége van az összetartásra és a szolidaritásra, mint valaha. 
Hiszen a háború az embereket szembeállítja egymással, sőt el is pusztítja őket. A terrorizmus pedig mérhetetlen károkat okoz, főleg a világ gazdag és szegény országai közötti egyenlőtlenségből származó gyűlölet és bosszú miatt.
Ezért kell tehát az egységre törekedni, jobban, mint valaha, és a testvériséget vinni mindenhová, mely megteremtheti a javak elosztását is.

* * *

De hogyan lehet lángra gyújtani a világban azt a testvériséget, mely az emberiségből egyetlen családot formál? 
Kétségkívül úgy lehet, ha újra felfedezzük, hogy ki Isten. 
Mi, keresztények, hiszünk Istenben, tudjuk, hogy létezik. De ha úgy tekintünk rá, mint tökéletes, mindentudó, mindenható Istenre, akkor gyakran távolinak, elérhetetlennek tűnik. Így hát nincs is vele kapcsolatunk. 
János evangélista mondja meg nekünk, hogy ki Isten: “Isten a Szeretet” (1 Jn 4,8), ezért a mi Atyánk, és mindenki Atyja. 
Olyan megállapítás ez, mely – helyesen értelmezve – gyökeresen megváltoztatja a dolgokat. Ha ugyanis Isten Szeretet és Atya, akkor közel van hozzánk, hozzám, hozzád, hozzátok. Ott van veletek, követi minden lépésetek. Ott rejtőzik életetek minden eseményében, legyen az örömteli, szomorú, vagy éppen közömbös. Ismer benneteket, bennünket egészen. Ezt fejezi ki például Jézus mondása: “Minden szál hajatok számon van tartva” (Lk 12,7). Az Ő szeretete tartja számon, atyai szeretete. 
Biztosnak kell lennünk tehát abban, hogy Ő szeret minket. 

De ez nem elég: Istent az első helyre kell tenni a szívünkben, saját magunk elé, a dolgaink elé, álmaink elé, a rokonaink elé. Jézus világosan megmondja: “Aki jobban szereti apját, vagy anyját, mint engem, nem méltó hozzám” (Mt 10,37).

* * *

	De itt felmerülhet bennünk egy másik kérdés: 
Ha Isten Szeretet, ha Ő az Atyánk, akkor hogyan kell viselkednünk vele szemben? 
Nyilvánvaló: ha Ő mindannyiunk Atyja, akkor vele szemben gyermekekként, egymással pedig testvérként kell viselkednünk. A gyakorlatban meg kell élnünk azt a szeretetet, mely az Evangélium összefoglalása, vagyis mindazt, amit az Ég kíván tőlünk. 

A felebarát iránti szeretetünk azonban nem lehet olyan, mint ahogy azt sokan gondolják. Ez nem egyszerű barátság, nem csupán emberbaráti szeretet, hanem az igazi szeretet, melyet a Szentlélek a keresztséggel árasztott a szívünkbe; ugyanaz a szeretet, mely Istenben él. 
Ennek sajátos jellemzői vannak. Ezért most, kedves fiatalok, különleges figyelmet kérnék tőletek!
Ezt a szeretetet nem szűkíthetjük le az emberi szeretetre, mely szinte kizárólag csak a rokonokra és a barátokra korlátozódik. Ez a szeretet odafordul mindenkihez: legyen az akár rokonszenves, akár ellenszenves, a honfitársunk, vagy idegen, saját egyházamhoz tartozó, vagy egy másikhoz. Odafordul a saját vallásomból valóhoz, és a másikhoz, a baráthoz és az ellenséghez egyaránt. 
Olyan szeretet ez, mely arra ösztönöz, hogy elsőként szeressünk, vagyis mindig mi kezdeményezzünk anélkül, hogy azt várnánk – hisz ez emberi lenne –, hogy minket szeressenek. 
Ez a szeretet nem csak szavakból vagy érzelmekből áll. Együtt szenved a szenvedővel, s együtt örül az örvendezővel, konkrétan segít mindenkit. 
Olyan szeretet ez, mely – szeressen bár férfit, vagy nőt –, magát Jézust akarja szeretni a szeretett személyben. Azt a Jézust, aki magának tulajdonítja mindazt a jót, vagy rosszat, melyet a felebarátnak tettünk (vö. Mt 25, 40.45), ahogy az utolsó ítéletkor mondja majd nekünk. 
Ha pedig közülünk többen is éljük ezt a szeretetet, akkor egyszer csak megszületik a kölcsönös szeretet, és megvalósul Jézus parancsa, mely így szól: “Szeressétek egymást, ahogy én szerettelek titeket” (Jn 13,34).
Szeressétek egymást: aki megélte, tanúsíthatja, hogy ez a Mennyország itt a földön. S ez igaz, valóban így van.
Kedves fiatalok, próbáljuk ki, amikor hazamegyünk a családunkba, vagy a közösségeinkbe, vagy éppen az iskolába, a hivatalba, vagy bárhová. Próbáljunk meg mindannyian így szeretni. Máskülönben nem vagyunk hiteles keresztények. A megélt szeretet azonban forradalmasíthatja a világot bennünk és körülöttünk: ez a keresztény forradalom. 

De ez a szeretet nem mindig könnyű. Saját nehézségeid vagy másoké gyakran gördítenek akadályt az útjába, s ez fájdalommal jár. 
Mit tegyünk ilyenkor? Álljunk meg ennél a fájdalomnál? 
Ne álljunk meg! Mi keresztények tudjuk, hogy a fájdalomnak neve van: keresztnek hívják. Jézus pedig megmondta, hogyan viszonyuljunk a keresztekhez: “Ha valaki utánam akar jönni, (…) vegye föl keresztjét minden nap (…)” (Lk 9,23).
Fel kell vennünk a keresztünket, nem pedig vonszolni; meg kell ragadni, mint egy fegyvert, elfogadni, továbblépni, és még inkább szeretni. 

És itt álljunk meg egy pillanatra, hogy megértsük, és szívünkbe fogadjuk a megélt kölcsönös szeretet egyik csodálatos következményét. 
Ha így fogunk élni, akkor valami rendkívüli dolog történik: maga Jézus jelenik meg közöttünk lelkileg. Ő megígérte, hogy “Ahol ketten vagy hárman összegyűlnek az én nevemben (ami azt jelenti: az én szeretetemben), én ott vagyok közöttük” (Mt 18,20). 
Jézus velünk! 
Gondoltatok valaha is erre? Megtapasztaltátok már ezt valamikor? Talán nem. 
Nos, én biztosíthatlak benneteket, hogy aki így élt, az egészen új szeretetet, soha nem tapasztalat erőt, fényt, örömet, bátorságot, tüzet érzett a szívében. S mindez az Ő jelenlétének köszönhető. 

És ha Ő itt van, akkor minden lehetséges. 

Kedves fiatalok! Az elején megígértem, hogy egy új nép tapasztalatát mesélem el nektek. 
Nos, ennek a népnek pontosan a most bemutatott életmód, ez a lelkiség adott életet.
Néhány évvel az után, hogy a Fokoláre mozgalom megszületett a katolikus Egyházban, az egység megélt lelkisége felkeltette más keresztény felekezetek híveinek az érdeklődését is. Megérintette őket, és hatást gyakorolt rájuk egyik vagy másik aspektusán keresztül. 
Amikor például a lutheránus evangélikusok kapcsolatba kerültek velünk, katolikusokkal, elcsodálkoztak, mert nem csak beszéltünk az evangéliumról, hanem nagy intenzitással éltük is. Akkor azt kérték, hogy segítsünk elvinni parókiáikra, és közösségeikbe ezt az életet. 
Angliában az anglikánokat az egység eszméje és gyakorlati megvalósítása vonzotta, és ők is meghívtak minket.
	Az ortodoxokat az fogta meg, hogy az életre és a szeretetre fektetjük a hangsúlyt. 
	A reformátusokat pedig az övéi között, a kis csoportokban jelenlévő Jézus ragadta meg. 
	A metodistáknak az életszentségre való törekvés tetszett, mely a lelkiség velejárója. 
	S bár különböző felekezetű Egyházakhoz tartozó keresztényekről van szó, ebben az életstílusban mind testvérként találtak egymásra. 
	Ahogy mondtam, ma 350 egyház, vagy egyházi közösség hívei tartoznak Mozgalmunkhoz. 
	A katolikus vezetőkön kívül a többi egyház vezetői is mindig megáldottak és bátorítottak bennünket mindabban, amit közösen éltünk. 
	Ennek az életnek ugyanazok a hatásai a különböző egyházakban: megtérések Istenhez, új hivatások, a plébániák és közösségek megújulása, házasságrendezések, nemzedékek közötti egység, stb. 
	Ahogy ezekkel a különböző egyházakhoz tartozó testvéreinkkel megismertük és megszerettük egymást, mintha először fedeztük volna föl, hogy mennyi sok közös kincsünk van, ami már összeköt minket: mindenekelőtt a keresztség, aztán az Ó- és Újszövetség, az első Zsinatok dogmái, a Hitvallás, a görög és latin Egyházatyák, a vértanúk. De más is, mint például a kegyelmi élet, a hit, a remény, a szeretet, és a Szentlélek sok más ajándéka. 
	És amíg korábban szinte úgy éltünk, mintha ez az örökségünk nem is létezne, most tudatára ébredünk, hogy mindez – közös új lelkiségünkkel együtt – valamiképp azt érezteti velünk, hogy már egyek vagyunk. 
	Az Egyházaink közötti látható egység megteremtéséhez ugyan még sok a tennivaló, mégis azt érezzük, hogy megszületik közöttünk “egy keresztény nép”, mely laikusokból, papokból, szerzetesekből, lelkészekből, püspökökből áll. 
	Az egység lelkisége pedig fényt jelent a teljes, és látható egységhez vezető úton, mert Jézus, ha magunk között akarjuk Őt, és szeretjük egymást, akkor a keresztség által lelkileg azonnal jelen lehet katolikusok és evangélikusok között, de ugyanúgy reformátusok és ortodoxok között, metodisták és örmények között, mindannyiunk között. 
	E szoros kötelék miatt az embernek az az érzése, hogy senki se választhat el minket egymástól, mert maga Krisztus köt minket össze e “nép dialógusá”-ban. 
Sőt, azt reméljük, hogy a dialógus egyéb formái, mint a szeretet, mely igen élő volt például VI. Pál és Athenagorasz között, vagy az imádság, mely különös hangsúlyt kap az egység hetében, vagy a teológiai párbeszéd, mind felerősödnek ebben a dialógusban: Jézus közöttünk megvilágosíthatja azokat, akik szeretik egymást. 

	Kedves fiatalok!
	A jelenkor mindenkitől azt kéri, hogy tegyen meg minden erőfeszítést azért, hogy a világban létrejöjjön az egyetemes testvériség; tőlünk pedig azt, hogy visszaállítsuk a századok során szétszakadt egyház egységét. 
	Ezt akarja Isten, ezt ismétli, ezt kiáltja azokban a meglévő fájdalmas körülményekben is, melyeket most megenged. 
	Az elején említettem a fenyegető háborúkat és a bolygónkon elterjedt terrorizmust. 
	Higgyétek el nekem, nem csak a terroristák miatt kerültünk ilyen súlyos helyzetbe. S nem is csak arról van szó, hogy a gazdagabb országok nem segítettek és nem segítenek a nagy és rendkívüli szegénységben élő nemzeteken, ezzel is a bosszúra sarkallva őket. Bár a felsoroltak közül egyik is, másik is igen súlyos teher, s miattuk ma az egész emberiség szenved, de más oka is van ennek: mi is tehetünk róla   
	Tudjuk, hogy nagyon sok keresztény él a világban. Ugyanis, ha most, 2003-ban csak a katolikusok száma eléri az 1 milliárd 61 milliót, akkor mennyien lehetünk mindannyian együttvéve? Nagyon sokan. 
	Mégis, ahogy talán tudjátok is, 2001 szeptemberében, rögtön az ikertornyok ellen elkövetett merénylet után valaki a számunkra ellenséges világból egyenesen az “ateista” és “hűtlen” jelzővel illette a keresztényeket. Persze, ez egy kozmikus hazugság, noha nem egészen. 
	Hiszen Jézus azt mondta, hogy a világ abból ismerheti fel, hogy az övéi vagyunk, és Őt, az igaz Istent pedig úgy ismerheti fel általunk, ha kölcsönösen szeretjük egymást: “Arról ismerje meg mindenki, hogy az én tanítványaim vagytok – mondta – hogy szeretettel vagytok egymás iránt” (Jn 13,35). De az egységet, ahogy tudjátok, nem tartottuk fenn, és még nem érkezett el. 
	Hogyan tehetnénk hát, és hogyan tehetünk tanúságot Krisztusról, az Ő igazságáról, és szeretetéről? 
	Sajnos, mi már nem vagyunk olyanok, mint az első keresztények, akik egy szív és egy lélek voltak, és ezért mindenük közös volt!
 	Akkor hát mit tegyünk? 
	Azt gondolom, nem marad más hátra, mint hogy őszinte elhatározással a szívünkben: elkezdünk szeretni – ahogy mondtam – mindenkit, elsőként és konkrétan szeretünk – Jézust látva mindenkiben –, és kölcsönösen szeretjük egymást, hogy Ő közöttünk lehessen. Ő bizonyosan képes lesz majd megismételni az első keresztények csodáját. 
Bátorság, kedves fiatalok, bátorság! Jézus azt mondta: “Én legyőztem a világot”. Ha elhatározzuk, hogy szeretünk, akkor Vele győzni fogunk.