Életige, 2005. augusztus

„Te kicsinyhitű, miért kételkedtél?” (Mt 14,31)

Éjszaka volt. A tanítványok át akartak kelni Tibériás taván, de csónakjuk viharos szélbe került. Egyszer már kerültek hasonló helyzetbe, de akkor a Mester is ott volt velük a csónakban. Most viszont a parton maradt, fölment a hegyre imádkozni.
Jézus mégsem hagyta őket magukra a viharban, lejött a hegyről, és feléjük indult a vízen járva, miközben bátorította őket: „Bátorság! Én vagyok, ne féljetek!” Valóban Ő az, vagy csak érzéki csalódás? Péter kételkedve bizonyítékot akart, azt, hogy ő is tudjon vízen járni. Erre Jézus hívta, hogy induljon felé. Péter kiszállt a bárkából; de a fenyegető hullámok megrémítették, és süllyedni kezdett. Jézus ekkor karon ragadta őt, és ezt mondta neki:

„Te kicsinyhitű, miért kételkedtél?”

Jézus ma is ezekkel a szavakkal fordul hozzánk, amikor magányosnak és tehetetlennek érezzük magunkat az életünkben dúló viharokban. Lehetnek azok betegségek, nehéz családi helyzet, erőszak vagy igazságtalanság, ami kétellyel, vagy egyenesen lázadással tölti el szívünket: „Hogyhogy Isten nem látja ezt? Miért nem hallgat meg engem? Miért nem siet segítségemre? Miért nem lép közbe? Hol van a Szeretet–Isten, akiben hittem? Hiú ábránd lenne csupán, illúzió?”
A megrémült és hitetlenkedő tanítványokhoz hasonlóan Jézus nekünk is ezt ismétli: „Bátorság! Én vagyok, ne féljetek!” És ahogy akkor lejött a hegyről, hogy mellettük legyen szorult helyzetükben, úgy Ő, a Feltámadott, most is belép életünkbe és velünk tart, társul szegődik hozzánk. Sohasem hagy egyedül bennünket a próbatételben, ott van, és osztozik benne. Talán nem hiszünk ebben eléggé, ezért ismétli nekünk:

„Te kicsinyhitű, miért kételkedtél?”

Ezek a szavak nemcsak feddésre szolgálnak, hanem egyben arra hívnak, hogy újítsuk meg hitünket. Amikor Jézus itt volt közöttünk a földön, sokféle ígéretet tett; mint pl. „Kérjetek és kaptok…”, „Keressétek elsősorban Isten országát, és ezeket is mind megkapjátok”, vagy hogy aki mindenét otthagyja érte, százszor annyit kap még ebben az életben, örökségül pedig az örök életet.
Mindent elnyerhetünk, de ehhez hinnünk kell Isten szeretetében. Ahhoz, hogy adjon nekünk, Jézus azt kéri: ismerjük el, hogy szeret minket.
Ezzel szemben gyakran úgy aggódunk, mintha egyedül kellene szembenéznünk az élettel, mintha apátlan árvák lennénk. Péterhez hasonlóan jobban magukra vonják figyelmünket a látszólag minket elárasztó, csapkodó hullámok, mint Jézus jelenléte, aki aztán megragadja kezünket.
Ha megállunk, és elkezdjük elemezni, hogy mi sebzett meg minket, a problémákat és a nehézségeket, bele fogunk süllyedni a félelembe, a szorongásba, az elbátortalanodásba. De nem vagyunk egyedül! Higgyünk abban, hogy van Valaki, aki gondot visel ránk! Őt kell szem előtt tartanunk! Akkor is közel van, amikor úgy tűnik, hogy nem érezzük a jelenlétét. Higgyünk Benne, bízzunk Benne, bízzuk Rá magunkat!
Amikor pedig hitünk tűzpróbán megy át, harcoljunk és imádkozzunk, mint Péter, aki így kiáltott: „Uram, ments meg!”, vagy mint a tanítványok egy hasonló helyzetben: „Mester, nem törődsz azzal, hogy elveszünk?” Ő sohasem fogja megvonni tőlünk segítségét. Az Ő szeretete valódi, és magára veszi minden terhünket.

„Te kicsinyhitű, miért kételkedtél?”

Jean Luis is „kicsinyhitű” fiatal volt. Bár keresztény volt, a család többi tagjával ellentétben kételkedett Isten létében. Kisebb testvéreivel együtt, szüleitől távol élt Manban, Elefántcsontparton.
Amikor városukat elfoglalták a felkelők, négyen berontottak hozzájuk. Mindent felforgattak, és látva a sportos testalkatú fiatalembert, erőszakkal magukkal akarták hurcolni. Kistestvérei hiába könyörögtek, hogy hagyják őt békén…
Távozóban a felkelők vezetője meggondolta magát. Elhatározta, hogy elengedi Jean Luist, aztán odasúgta a nővérének: „Tűnjetek el mielőbb, holnap visszajövünk…”, és ujjával a szabad ösvény felé mutatott.
„Az lesz az igazi kiút? Vagy csapda?” – kérdezték maguktól.
Hajnalban útnak indultak, minden fillér nélkül, de a hit egy szikrájával a szívükben. 45 kilométeres gyaloglás után valaki fizetett egy kamionsofőrnek, hogy vigye őket szülőfalujuk felé. Útközben ismeretlen emberek szállást és ennivalót adtak nekik, az ellenőrzőpontokon és a határon senki sem kérte irataikat…, végül hazaértek.
Édesanyjuk ezt mesélte: „Nem voltak túl jó állapotban, de csordultig voltak Isten szeretetének tapasztalatával!”
Jean Luis első kérdése az volt, hogy merre van a templom, majd így szólt: „Apu, a te Istened valóban erős!”

Chiara Lubich