Életige, 2005. február

„Uradat, Istenedet imádd, és csak neki szolgálj!” (Mt 4,10)

Az egyház Nagyböjtben arra emlékeztet minket, hogy életünk a Húsvét felé halad, amikor Jézus halála és feltámadása által elvezet minket az igazi életbe, az Istennel való találkozásra. Olyan út ez, amelynek megvannak a nehézségei és a próbatételei; hasonlít a sivatagi utakhoz.
A sivatagban történt ugyanis, hogy Izrael népe – miközben az ígéret földjére tartott – rövid időre elhagyta Istenét, és egy aranyborjút kezdett imádni.
Jézus is végigjárta a sivatagi utat. Őt is megkísértette a Sátán, hogy a sikert és a hatalmat imádja. Ám Ő erélyesen véget vetett a gonosz minden hízelkedésének, és határozottan az Egyetlen Jó felé fordult:

„Uradat, Istenedet imádd, és csak neki szolgálj!”

A zsidó néphez és Jézushoz hasonlóan minket is ér a hétköznapokban az a kísértés, hogy a könnyebbik megoldást válasszuk. A kísértések arra ösztönöznek bennünket, hogy saját örömünket keressük, és hogy a hatékonyságot, a szépséget, a szórakozást, a birtoklást vagy a hatalmat tartsuk a legfontosabbnak. Bár ezek önmagukban pozitív dolgok, gyakran abszolutizálják őket, a társadalom pedig sokszor valódi bálványt farag belőlük.
Amikor nem ismerjük el Istent, és nem Őt imádjuk, menthetetlenül más „istenek” lépnek a helyébe: újra teret nyer az asztrológia vagy a mágia…
Jézus arra emlékeztet minket, hogy létünk nem ezeknek a múló dolgoknak a keresésében teljesedik ki. Sokkal inkább abban, hogy Isten elé állunk, akitől minden születik, és elismerjük Őt annak, aki valójában: Teremtőnek, a történelem Urának, mindenünknek: Istennek!
Ha ott fönn az Égben, ahová tartunk, szüntelenül imádni fogjuk Őt, miért ne kezdhetnénk el már most ezt az imádást?
Időnként erős vágy ébred bennünk, hogy imádjuk Őt, hogy magasztaljuk szívünk mélyén, a tabernákulum csendjében vagy az Eukarisztiát ünneplők körében.

„Uradat, Istenedet imádd, és csak neki szolgálj!”

De mit jelent „imádni” Istent?
Olyan cselekedetről van szó, amely csak Őt illeti meg. Imádni azt jelenti, hogy azt mondjuk Istennek: „Te vagy a minden”. Más szóval: „az vagy, aki vagy”, én pedig végtelenül kiváltságos vagyok, hogy ezt felismerhettem.
Imádni azt jelenti, hogy ehhez még hozzáfűzzük: „én semmi vagyok”; és ezt nemcsak szavakkal mondjuk ki. Ahhoz, hogy imádjuk Istent, semmivé kell válnunk, hogy Ő győzedelmeskedjen bennünk és a világban. Ezzel pedig együtt jár, hogy folytonosan ledöntjük azokat a hamis bálványokat, amelyeket életünk során hajlamosak vagyunk magunknak teremteni.
Van egy biztos út, amelyen eljuthatunk annak megvallásához, hogy mi semmik vagyunk és Isten a minden. Ahhoz ugyanis, hogy megsemmisítsük gondolatainkat, nem kell másra gondolnunk, csak Istenre, és az evangéliumban kinyilatkoztatott gondolatait kell magunkévá tennünk.
Ahhoz, hogy megsemmisítsük akaratunkat, nem kell mást cselekednünk, mint megtenni az Övét, amit a jelen pillanat mutat meg nekünk. Ahhoz, hogy megsemmisítsük rendetlen érzéseinket, elég, ha az iránta való szeretet van a szívünkben, és szeretjük felebarátainkat, megosztva velük vágyaikat, gyötrelmeiket, problémáikat, örömeiket.
Ha mindig „szeretet” vagyunk, akkor – anélkül, hogy észrevennénk – nem létezünk a magunk számára. És mivel semmiségünket éljük, létünkkel aláhúzzuk Isten felsőbbségét, azt, hogy Ő a minden. Ezzel nyitottá válunk Isten igazi imádására.

„Uradat, Istenedet imádd, és csak neki szolgálj!”

Sok évvel ezelőtt felfedeztük, hogy Istent imádni azt jelenti, hogy hirdetjük az Ő mindenségét és a mi semmiségünket. Egy dalt is írtunk erről: „Ha az égen kihunynak a csillagok / ha minden nap lenyugszik / ha a tenger hulláma elcsitul, és nem támad fel újra / mindez a te dicsőségedre történik. / A teremtett világ Neked dalol: / Te vagy a minden. / És az összes teremtmény ezt mondja magában: / semmi vagyok!”
Szeretetből való megsemmisülésünk eredménye az lett, hogy a semminket betöltötte a Minden: Isten, aki belépett a szívünkbe.

Chiara Lubich