Életige, 2001. augusztus

“Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak a földön; mennyire szeretném, ha már föllobbanna!” (Lk 12,49)

Az Ószövetségben a tűz egyrészt a próféták által közvetített Isten Igéjét szimbolizálja. Másrészt az isteni ítéletre is utal, amellyel megtisztítja népét, miközben áthalad rajta. 
Jézus szava is ilyen: építő, ugyanakkor lerombol mindent, ami értéktelen, ami esendő, ami hiábavaló, és csak az igazságot hagyja meg.
Keresztelő Szent János ezt mondta Jézusról: “Ő majd Szentlélekben és tűzben fog benneteket megkeresztelni.” Ezzel azt a keresztséget adta hírül, amely Pünkösdkor valósult meg először a Szentlélek kiáradásával és a lángnyelvek megjelenésével.
Ez tehát Jézus küldetése: tűzbe borítani a földet, nekünk adni a megújító és megtisztító erejű Szentlelket.

“Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak a földön; mennyire szeretném, ha már föllobbanna!”

Jézus nekünk ajándékozza a Szentlelket. És Ő hogyan fejti ki működését?
Úgy, hogy kiárasztja bennünk a szeretetet, amelyről azt akarja, hogy égve tartsuk a szívünkben.
És mi jellemző erre a szeretetre?
Az, hogy nem behatárolt és földi, hanem evangéliumi szeretet. Egyetemes, mint a Mennyei Atya szeretete, aki esőt és napot ad mindenkinek, jóknak és gonoszoknak egyaránt, az ellenségeskedőket is beleértve.
Olyan ez a szeretet, amely nem vár el semmit másoktól, hanem mindig kezdeményez, elsőként szeret.
Olyan ez a szeretet, amely eggyé válik mindenkivel: együtt szenved, együtt örül, együtt aggódik, együtt remél a többiekkel. És ha kell, akkor konkrétan, tettekben jut kifejezésre, nemcsak érzelgősségben és szavakban nyilvánul meg.
Olyan ez a szeretet, amely Krisztust szereti a testvérben, szavaira emlékezve: “Nekem tetted.”
Az ilyen szeretet még a kölcsönösségre is törekszik, arra, hogy megvalósítsa másokkal együtt a kölcsönös szeretetet.
Ez az a szeretet, mely — mivel evangéliumi életünk látható és konkrét kifejeződése — aláhúzza és hihetővé teszi mondanivalónkat, mellyel aztán evangelizálhatunk, evangelizálnunk kell.

“Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak a földön; mennyire szeretném, ha már föllobbanna!”

A szeretet olyan, mint a tűz; és fontos, hogy ki ne aludjon. Ahhoz, hogy ez így legyen, mindig el kell égetnie valamit. Mindenekelőtt önző énünket. Ha így teszünk, akkor teljesen a másik felé tudunk fordulni: vagy Isten felé, úgy, hogy megtesszük akaratát, vagy felebarátunk felé, akinek segítünk.
A kicsiny láng is, ha van, mit elemésszen, hatalmas tűzzé válhat: a szeretet, a béke, az egyetemes testvériség tüzévé, amelyet Jézus hozott a földre.

Chiara Lubich