Életige, 2001. július
„Te vagy, Uram, az egyetlen kincsem” (vö.: Zsolt 15 (16),2).

	Lisieux-i Szent Teréz mondta, hogy jobb magával Istennel beszélni, mint Istenről, mert a többiekkel való beszélgetésbe mindig belevihetjük az önmagunk iránti szeretetet. Igaza van, bár nekünk Istenről is beszélnünk kell, hogy másoknak tanúságot tegyünk.
	Mégis elsősorban Istent kell szeretnünk azzal a szeretettel, ami a keresztény élet alapja, és ami az imádságban és az Ő akaratának teljesítésében nyilvánul meg.
	Igen, beszéljünk tehát a felebarátokkal; de mindenekelőtt Istennel!
	Beszéljünk Vele, de hogyan?
	Minden keresztény egyszerű imájával. Ugyanakkor a nap folyamán időnként vizsgáljuk meg egy-egy rövid imán keresztül azt, hogy a szívünk valóban rá irányul-e, hogy valóban Ő-e életünk Ideálja! Tényleg az első helyre tesszük Őt szívünkben, és őszintén, teljes létünkkel szeretjük?
	Szeretném felhívni a figyelmet azokra a röpimákra, melyeket főleg a világban élőknek ajánlanak, akiknek nincs idejük hosszasan imádkozni. Ezek az imák olyanok, mint egy-egy szeretet-nyílvessző, melyek a mi szívünkből, mint tüzes dárdák indulnak ki Isten felé: úgynevezett fohászok, melynek eredeti jelentése pontosan nyílvessző, dárda. Nagyszerűen megfelelnek ugyanis arra, hogy szívünket egyenesen Isten felé irányítsák.
	A Katolikus Egyház eucharisztikus liturgiája ebben a hónapban egy gyönyörű zsoltár-részletet idéz, amit fohásznak is tekinthetünk, ami éppen nekünk való. Így hangzik:

„Te vagy, Uram, az egyetlen kincsem”.

	„Te vagy, Uram, az egyetlen kincsem.” Ezt próbáljuk meg ismételgetni a nap folyamán, különösen akkor, amikor a különböző dolgokhoz, emberekhez, vagy önmagunkhoz való ragaszkodás le akarná kötni szívünket. „Te vagy, Uram, az egyetlen kincsem – mondjuk ilyenkor –, és nem az a dolog, nem az a személy, nem én magam; hanem Te vagy az egyetlen kincsem, és semmi más.”
	Próbáljuk meg ezt ismételni, amikor a kapkodás, a sietség elvonná figyelmünket attól, hogy jól tegyük Isten akaratát a jelen pillanatban: „Te vagy, Uram, az egyetlen kincsem, tehát az egyetlen kincsem a Te akaratod, nem az, amit én akarok.”
	Amikor a kíváncsiság, az önszeretet, vagy a világ ezerféle vonzása ki akarja kezdeni Istennel való kapcsolatunkat, mondjuk neki teljes szívünkből: „Te vagy, Uram, az egyetlen kincsem, és nem az, amivel kapzsiságom vagy gőgöm táplálkozni akar!”
	Próbáljuk meg gyakran ismételgetni ezt. Ismételjük mindig, amikor valamilyen árnyék borítja be lelkünket, vagy amikor a fájdalom kopogtat szívünk ajtaján. Lehetőség ez arra, hogy felkészüljünk a Vele való találkozásra.
	
„Te vagy, Uram, az egyetlen kincsem”.

	Ezek az egyszerű szavak segíteni fognak, hogy bízzunk Istenben, és hogy megtanuljunk együtt élni a Szeretettel. Azáltal pedig, hogy egyre inkább egyek vagyunk Vele, és Ő betölt minket, megvetjük és újra lerakjuk igazi létünk alapjait, mely az Ő képmására teremtetett.
	Így minden jó irányt vesz majd életünkben. És ha szólásra nyitjuk ajkunkat, szavaink nemcsak szavak lesznek – vagy ami még rosszabb: csak üres beszéd –, hanem dárdaként hatolnak majd a lelkekbe, és megnyitják azokat, hogy befogadják Jézust.
	Próbáljunk meg tehát minden alkalmat kihasználni arra, hogy ezeket az egyszerű szavakat ismételjük! A nap végére megbizonyosodunk majd arról, hogy ez gyógyírt jelent a lélek számára, és hogy ezáltal – ahogyan Szienai Szent Katalin mondaná – szívünk olyan lesz, mint egy rezdülés nélkül egyenesen lobogó mécses.
								Chiara Lubich