Életige, 2001. március

„Illett, hogy vigadjunk és örvendezzünk, mert öcséd meghalt, de föltámadt; elveszett, de megkerült” (Lk. 15,32).

	Ez a mondat, amelyet biztosan ismersz, és amely Isten nagyságát és irgalmát akarja nekünk bemutatni, a tékozló fiúról szóló példabeszéd végén található. Egyben ez a mondat zárja le Lukács evangéliumának azt a fejezetét, melyben Jézus még két másik példabeszéddel is ugyanezt a mondanivalót húzza alá.
	Emlékszel az elveszett bárány történetére, melyben a gazda, hogy megkeresse azt az egyet, otthagyja a sivatagban a többi kilencvenkilencet?
	Vagy emlékszel az elveszett drachmáról szóló elbeszélésre, az asszonyra, aki miután megtalálta azt, összehívta barátnőit és szomszédait, hogy vele együtt örvendjenek?

„Illett, hogy vigadjunk és örvendezzünk, mert öcséd meghalt, de föltámadt; elveszett, de megkerült”.

	Olyan szavak ezek, melyeket Isten hozzád és minden keresztényhez intéz. Arra hív meg általuk, hogy vele együtt örvendezzünk, ünnepeljünk és vegyünk részt az örömében, amit a bűnös, korábban elveszett majd megtalált ember visszatérésekor érez. A példabeszédben ezeket a szavakat az apa idősebbik fiának mondja, aki egész életét megosztotta vele, de aki egy kemény munkával teli nap után visszautasítja, hogy belépjen a házba, ahol testvére visszatérését ünneplik.
	Az apa hűséges fia elé siet, ugyanúgy, mint ahogyan elébe ment elveszett fiának is, és próbálja meggyőzni őt. De nyilvánvaló ellentét feszül az apa és a nagyobbik fiú érzései között: az apában ott a mérték nélküli szeretet és a hatalmas öröm, melyet szeretne, ha mindenki megosztana vele; a fiú viszont tele van megvetéssel és féltékenységgel testvére iránt, akit nem ismer el többé annak. Ezt mondja ugyanis róla: „ez a te fiad, aki vagyonodat eltékozolta”.
	Az apa szeretete és fia visszatérése fölötti öröme még inkább felszínre hozza a másikban a neheztelést, ami által nyilvánvalóvá válik, hogy hideg, sőt, mondhatnánk, helytelen kapcsolatban áll apjával. Ezt a fiút nyomasztja a munka, az, hogy teljesítse kötelességét, és apját  nem gyermeki módon szereti. Inkább azt mondhatnánk, hogy engedelmeskedik neki, mint egy gazdának.

„Illett, hogy vigadjunk és örvendezzünk, mert öcséd meghalt, de föltámadt; elveszett, de megkerült”.

	Ezekkel a szavakkal Jézus felhívja a figyelmet egy veszélyre, melynek te is kiteheted magad: hogy leéld életedet saját tökéletességed keresésére alapozva, azért, hogy derék ember váljék belőled, miközben megítéled nálad kevésbé tökéletes testvéreidet. Ha ugyanis te a „tökéletességhez” ragaszkodsz, önmagadat építed, önmagadat töltöd be, tele vagy öncsodálattal. Úgy teszel, mint az otthon maradt fiú, aki saját érdemeit emlegeti föl apjának: „nézd, annyi esztendeje szolgálok már neked, soha meg nem szegtem parancsaidat”.

„Illett, hogy vigadjunk és örvendezzünk, mert öcséd meghalt, de föltámadt; elveszett, de megkerült”.

Szavaival Jézus szembehelyezkedik azzal a viselkedésmóddal, amely szerint az Istennel való kapcsolat a parancsolatok megtartásában merülne ki. De ez még nem minden. Ennek a zsidó hagyomány is tudatában volt.
Ebben a példabeszédben Jézus fénybe helyezi az isteni Szeretetet, bemutatva, hogy Isten lép elsőként az ember felé, mert Ő a Szeretet, anélkül, hogy mérlegelné azt, hogy megérdemli-e vagy sem; de azt akarja, hogy az ember megnyíljon felé, és hiteles életközösséget hozzon létre vele. Természetesen érthető, hogy a legnagyobb akadály a Szeretet-Isten előtt pontosan azoknak az élete, akik halmozzák az akciókat és a műveket, míg Isten a szívüket kérné tőlük.

„Illett, hogy vigadjunk és örvendezzünk, mert öcséd meghalt, de föltámadt; elveszett, de megkerült”.

Ezekkel a szavakkal Jézus téged is meghív arra, hogy a bűnösökkel szemben ugyanazzal a mérték nélküli szeretettel viseltessél, mint ahogyan az Atya szereti őket.
Arra hív meg téged, hogy ne a saját mértéked szerint ítéld meg azt a szeretetet, melyet az Atya tanúsít bármely ember iránt. Azzal, hogy nagyobbik fiát arra kérte, hogy ossza meg vele másik fia visszatérte feletti örömét, az Atya tőled is gondolkodásmódbeli változást kíván: gyakorlatilag fivérként illetve nővérként kell befogadnod azokat a férfiakat és nőket is, akik iránt különben csak megvetést és felsőbbrendűségi érzést táplálnál. Ez igazi megtérésre indít majd téged, mert meg fog tisztítani  attól a meggyőződéstől, hogy jobb vagy a másiknál; el fogod kerülni a vallási megkülönböztetéseket, és be fogod tudni fogadni az üdvösséget, Isten szeretetének tiszta ajándékát, amelyet Jézusnak köszönhetsz.

Chiara Lubich