Életige 2000. december

“Virrasszatok és imádkozzatok szüntelen.” (Lk 21,36)

Jézusnak ezt a fölhívását abban a részben találjuk, melyben Lukács a második eljövetelről ír. A teremtett világ számára ez akkor fog bekövetkezni, amikor a legkevésbé várjuk; de mindegyikünk számára bekövetkezik fizikai halálunkkal is, mely színről színre való találkozás lesz az Úrral.
“Virrasszatok és imádkozzatok” ismétli Jézus az Olajfák hegyén, hogy fölkészítse övéit a szenvedés botrányára.
Ebben a két szóban benne foglaltatik annak titka, hogyan nézhetünk szembe életünk legdrámaibb eseményével, és ugyanígy a mindennapok kikerülhetetlen megpróbáltatásaival is.
Éberség és imádság egymástól elválaszthatatlanok: nincs virrasztás imádság nélkül, sem imádság lelki készenlét nélkül. Már az első sivatagi aszkéták is minden lehetséges dolgot megpróbáltak, hogy összekapcsolják ezt a két erényt, hogy semmilyen váratlan kísértés ne ragadhassa el őket. Rengeteg módszert találtak ki, hogy megmaradjanak a szüntelen virrasztás és imádság magatartásában.
De nekünk ma, a modern élet frenetikus és sodró ritmusában, van-e reményünk, hogy nem bódulunk el a számtalan szirén énekétől?
Pedig, az Evangéliumnak ezek a szavai hozzánk is szólnak.

“Virrasszatok és imádkozzatok szüntelen.” (Lk 21,36)

Jézus ma sem kér tőlünk olyat, amire ne lennénk képesek. Lehetetlen, hogy buzdításával együtt ne adja meg nekünk annak módját is, hogy igéje szerint tudjunk élni.
Hogyan lehet tehát ébernek maradni és résen lenni? Hogyan lehet az állandó imádság magatartásában megmaradni? Talán már minden erőnket latba vetettük, hogy minden és mindenki elől védekezve bezárkózzunk. De nem ez a megoldás, és nem tart sokáig, hogy belássuk, előbb vagy utóbb fel kell hagynunk vele.
A megoldás másutt van. Megtalálhatjuk azt az Evangéliumban és az ember élettapasztalatában egyaránt. Amikor az ember szeret valakit, a szíve folyamatosan várakozva virraszt, és minden pillanat, ami nélküle telik, őérte van. Az virraszt jól, aki szeret. A szeretet jellemzője a virrasztás.
Ezt tanítja nekünk a balga és okos szüzekről szóló példabeszéd is. Aki vár valakit, akit szeret, az éber. Nem kell erőlködnie, hogy ébren maradjon, mert erősebb az érzelem, mely őt talpon tartja, és felkészült a találkozás pillanatára.
Így van ez a családban is, amikor egymástól távol, a viszontlátásra várva élnek. És a nap összes örömteli fáradozása benne van egymás ujjongó üdvözlésében.
Így tesz az édesanya vagy az édesapa, amikor egy kicsit lepihen beteg gyermeke mellett. Alszik, de a szíve virraszt.
Így cselekszik, aki szereti Jézust. Mindent érte tesz, akivel minden pillanatban találkozik akaratának egyszerű megnyilvánulásaiban, és akivel ünnepélyes módon fog majd találkozni azon a napon, amikor eljön. Ebben a hónapban a liturgia élő, várakozással teli imádságra, gazdag ajándékokra, az Ajándékra készít elő minket: Jézus születésére ezen a földön, az Ő születésének megünneplésére a harmadik évezred kezdetén.

“Virrasszatok és imádkozzatok szüntelen.” (Lk 21,36)

A folyamatos imádság is teljes egészében a szeretet kérdése, mert – kezdve az imádságnak szentelt pillanatoktól – a mindennapi létezés egésze imádsággá, fölajánlássá, Istennel való csendes párbeszéddé válhat.
A mosoly, amit odaajándékozol, a munka, amit elvégzel, az autó, ahogy vezeted, az étel, amit elkészítesz, a program, amit megszervezel, a könny, amit szenvedő testvéredért hullatsz, a hangszer, melyen játszol, az újságcikk vagy a levél, amit megírsz, az örömteli esemény, amit megünnepelsz, a ruha, amit kitisztítasz… Ha szeretetből teszed, mind, mind imádsággá válhat.
Ahhoz, hogy éberek legyünk tehát és szüntelenül imádkozzunk, szeretetben kell élnünk: vagyis szeretni az Ő akaratát és minden felebarátot, akit mellénk ad.
Ma szeretni fogok. Így fogok szüntelenül virrasztani és imádkozni.

Chiara Lubich