Életige 2000. május
“Ha bennem maradtok és tanításom tibennetek,
kérjetek, bármit akartok: megkapjátok” (Jn 15,7).

A búcsúbeszéd – az Utolsó Vacsora alkalmával – igen gazdag tanításban és bátorításban, amit Jézus testvéri és atyai szívvel minden időkre ad tanítványainak. Ha Jézus minden szava isteni szó, akkor ezek különös hangsúllyal rendelkeznek, mivel a Mester és az Úr élettanítását sűrítik végrendeletbe, amely a keresztény közösségek magna chartája lesz. 
Tehát ennek megfelelően, azzal a vággyal közelítsünk ennek a hónapnak az életigéjéhez – amely Jézus végrendeletének egy része –, hogy fölfedezzük mély és rejtett értelmét, hogy aszerint alakíthassuk egész életünket.
Amikor az ember Szent János evangéliumának ezt a fejezetét olvassa, az első, ami szemébe ötlik a szőlőtő és a szőlővesszők képe. Ez igen közeli egy olyan népnek, amely századok óta szőlőműveléssel foglalkozik, és jól tudja, hogy csak az a vessző lesz szépen zöldellő és fürtökben gazdag, amely erősen a szőlőtőkéhez kapcsolódik, míg a levágott, elszárad és meghal. Nincs jobb kép, hogy elmondjuk milyen a természete Krisztussal való kapcsolatunknak.
De van még egy szó, amely erőteljesen visszhangzik az Evangéliumnak erről az oldaláról: “benne maradni”. Abban az értelemben, hogy szilárdan kötődni Jézushoz, és bensőségesen beleoltódni, mert ez a föltétel ahhoz, hogy megkapjuk azt az éltető nedvet, ami az Ő saját életével éltet bennünket. “Maradjatok bennem és én tibennetek”, “Aki bennem marad és én őbenne, bő termést hoz”. “Aki nem marad bennem, azt kivetik” (Jn 15,4 kk). Tehát ennek a szónak: “benne maradni” lényegi jelentőséggel és értékkel kell rendelkeznie a keresztény élet számára. 

“Ha bennem maradtok és tanításom tibennetek, kérjetek, bármit akartok: megkapjátok” (Jn 15,7).

“Ha”. Ez a “ha” szócska egy olyan föltételt jelez, amelyet bárkinek lehetetlen lenne megtartani, ha Isten előbb nem találkozott volna vele. Sőt, ha nem szállt volna le egészen addig a pontig az emberi létbe, hogy teljesen eggyé váljon az emberrel. Ő az, aki elsőként – hogy úgy mondjuk – beoltódik testünkbe a keresztséggel, és éltet kegyelmével. 
Aztán rajtunk a sor, hogy életünkben megvalósítsuk azt, amit a keresztség létrehozott, és fölfedezzük azt a kimeríthetetlen gazdagságot, amit belénk helyezett. 
Hogyan? Úgy, hogy életre váltjuk az Igét, gyümölcsöztetjük, szilárd helyet készítünk számra életünkben. Benne maradni azt jelenti, hogy úgy cselekszünk, hogy szavai bennünk maradjanak. Nem úgy, mint a kövek a kút mélyén, hanem mint magok a földben, hogy a megfelelő időben kikeljenek és termést hozzanak. De benne maradni különösen azt jelenti – ahogy maga Jézus magyarázza az evangéliumnak ebben a szakaszában – hogy az Ő szeretetében maradni (vö. Jn 15,9). Ez az az éltető nedv, ami a gyökerekből a tőkébe jut, és tovább, a legtávolabbi vesszőkig. A szeretet, ami minket Jézushoz köt, teljesen eggyé tesz vele, tagjai leszünk, “átültetve” az Ő testébe. A szeretet abban áll, hogy éljük parancsait, amelyeket a kölcsönös szeretet nagy és új parancsa foglal össze. 
Jézus azért, hogy megerősítsen minket, hogy bizonyosságot nyerjünk, hogy bele vagyunk oltódva, megígéri, hogy minden kérésünk meghallgatást nyer.

“Ha bennem maradtok és tanításom tibennetek, kérjetek, bármit akartok: megkapjátok” (Jn 15,7).

Ha Ő kér, akkor nem lehet, hogy ne kapja meg, amit kért. És ha mi teljesen egy vagyunk vele, akkor Ő maga lesz, aki kér bennünk. Tehát, ha hozzákezdünk imádkozni és kérni valamit Istentől, előbb kérdezzük meg magunktól, megvan-e a “ha”? Azaz: éltük-e az Igét? Mindig szeretetben maradtunk-e? Kérdezzük meg: az Ő élő igéi vagyunk-e? Szeretetének konkrét jele mindenki felé, akivel csak találkozunk? Lehet, hogy kértünk ugyan, de hiányzott a szándék, hogy megfeleljen az életünk annak, amit Isten kér. 
Jogos lenne akkor, hogy ő meghallgasson? Imádságunk nem lenne akkor más, ha Jézussal való egységünkből fakadna, és ha Ő maga mondaná bennünk a kéréseket Atyjához? 
Tehát kérjünk csak bármit, de előbb azon fáradozzunk, hogy az Ő akaratát éljük, az Ő szavait, azért, hogy már ne mi éljünk, hanem Ő éljen mibennünk.

Chiara Lubich