Életige 2000. április

“Én pedig, ha fölmagasztalnak a földről, mindenkit magamhoz vonzok” (Jn 12,32).

Elragadó Jézusnak ez az Igéje. Benne van a kereszténység kulcsa. 
Közel volt a zsidók húsvétja, és a Jeruzsálembe érkezett zarándokok tömegében volt néhány görög, akik kérték, hogy “láthassák Jézust”. A tanítványok elmondják ezt Jézusnak, és Ő, közelgő haláláról beszélve válaszol nekik. Majd hozzáfűzi, hogy halála ahelyett, hogy a tanítványok szétszóródását okozná – amint megeshetett volna –, “mindenkit” magához fog vonzani. Nemcsak övéi, hanem bárki, zsidó vagy görög hinni fog benne; mindenki, fajra, társadalmi helyzetre, nemre való tekintet nélkül.
Jézus üdvözítő műve ugyanis egyetemes érvényű – a görögök jelenléte épp ennek az egyetemességnek a jele.

“Én pedig, ha fölmagasztalnak a földről, mindenkit magamhoz vonzok” (Jn 12,32).

Mit jelent, hogy “fölmagasztalnak a földről”?
Ez a kifejezés János evangélista számára egyszerre jelenti a “keresztre való fölemelést” és a “megdicsőülést”. János ugyanis Krisztus szenvedésében és halálában Isten emberiség iránti szeretetének megnyilvánulását látja. De ez a szeretet annyira hatalmas, hogy kiérdemli a föltámadást, és azt eredményezi, hogy mindenki Jézushoz vonzódik. A fölmagasztalt Krisztus körül jön létre Isten új népének egysége.
Nem lehet többé elválasztani a keresztet a dicsőségtől, nem lehet elválasztani a Keresztrefeszítettet a Föltámadottól. Isten egyazon misztériumának – aki a Szeretet – két kifejeződése ez. 
És ez a Szeretet vonz. A Keresztrefeszített-Föltámadott az ember szívében mély és személyes vonzást fejt ki. Egyrészt e vonzás által Jézus meghívja övéit, hogy megosszák vele dicsőségét, másrészt rámutat, hogy mindenkit úgy szeressenek, mint ő, az élet odaadásáig.

“Én pedig, ha fölmagasztalnak a földről, mindenkit magamhoz vonzok” (Jn 12,32).

Hogyan éljük ezt az Igét? Hogyan válaszoljunk egy ekkora szeretetre?
Ha Jézus mindenkiért meghalt, akkor mindenki jelölt arra, hogy kövesse Őt. Sőt, még többről van szó: mindenki jelölt arra, hogy másik Jézus legyen. Ezért minden emberre ilyen szemmel nézzünk, vagyis a szeretetnek azzal a tekintetével, amely túlmegy minden látszaton.
Legyenek azok keresztények, mohamedánok, buddhisták, vagy más meggyőződésűek, mindenkit szeretnünk kell! Olyan szeretetről van szó, mely kész az életét adni. És ha nem is kérik tőlünk, hogy fizikai életünket adjuk, azt gyakran kérik, hogy haljunk meg önszeretetünknek. 
Amikor “fölemeljük” a keresztre énünket, amikor meghalunk önmagunknak, hogy élni hagyjuk Krisztust, akkor mi is megláthatjuk Isten Országának kiterjedését. 
Azt mondják, hogy a világ azé, aki szeret, és aki ennek jobban bizonyítékát adja. És ki szerette jobban Jézusnál? De így szerethetik azok is, akik megpróbálják utánozni őt azzal, hogy teljesen a felebarátnak adják magukat egy érdek nélküli és egyetemes szeretettel.

“Én pedig, ha fölmagasztalnak a földről, mindenkit magamhoz vonzok” (Jn 12,32).

Ebben a hónapban próbáljuk meg a szívünkben összegyűjteni és gyakorlattá váltani a Keresztrefeszített-Föltámadott felbecsülhetetlen tanítását. Ez majd fényt vet a fájdalom szerepére, ami előtérbe kerülhet életünkben, és rámutat e fájdalom rendkívüli termékenységére.
Mindennapjainkban, amikor kisebb vagy nagyobb szenvedések érnek bennünket: kétely, kudarc, értetlenség, elmérgesedett kapcsolat, munkával összefüggő nehézség, betegség, szerencsétlenség vagy aggodalmak, próbáljuk meg elfogadni ezeket, és fölajánlani Jézusnak, mint szeretetünk kifejeződését.
Egyesítsük szenvedésünk csöppjét az ő szenvedésének tengerével, hogy így ez is sokak javára legyen. Miután fölajánlottuk, próbáljuk meg, hogy ne gondoljunk többet rá, hanem valósítsuk meg azt, amit Isten szeretne tőlünk ott, ahol vagyunk: a családban, a gyárban, az irodában, az iskolában…, különösen arra törekedjünk, hogy szeressük a körülöttünk lévőket.
És mivel Jézus mindenkiért meghalt, és mindenkit meghívott követésére, oly módon tegyük ezt, hogy a mi szeretetünkben minél több ember találkozhasson Krisztus szeretetével. És akkor Ő lesz, aki magához vonz, úgy, hogy mi szeretjük egymást, és közben mindenki között kivirágzik az egyetemes testvériség.

Chiara Lubich