Életige                                                                           1999. június

Aki meg akarja találni életét, elveszíti, aki azonban elveszíti értem életét, az megtalálja." (Mt 10,39)

Olvasva Jézusnak ezt az igéjét, kétféle élet jelenik meg előttünk: a földi -   melyet ezen a világon élünk - és a természetfeletti, melyet Istentől kaptunk Jézus által: ez nem ér véget a halállal, és senki sem veheti el tőlünk.
Így kétféleképpen viszonyulhatunk a léthez: ha ragaszkodunk földi életünkhöz, ezt tartva egyetlen kincsünknek, és csupán saját magunkkal, saját dolgainkkal, a szívünkhöz közel álló emberekkel törődve  bezárkózunk csigaházunkba és önmagunk körül forgunk, akkor számunkra elkerülhetetlenül a halál lesz a végállomás. Ha viszont hisszük, hogy egy sokkal mélyebb, igazibb életet kaptunk Istentől, akkor lesz bátorságunk úgy élni, hogy kiérdemeljük ezt az ajándékot, olyannyira, hogy képesek leszünk föláldozni földi létünket a másikért.

Aki meg akarja találni életét, elveszíti, aki azonban elveszíti értem életét, az megtalálja."

Amikor Jézus kimondta ezeket a szavakat, a vértanúságra gondolt. Nekünk, ahogy minden kereszténynek - ha követni akarjuk a Mestert és hűek akarunk maradni az evangéliumhoz - , késznek kell lennünk elveszíteni életünket, vállalva a halált, akár az erőszakos halált is. Ezzel együtt - Isten kegyelméből - el fogjuk nyerni az igazi életet. Jézus elsőként veszítette el az életét, s megdicsőült formában kapta vissza. Ő már korábban figyelmeztetett bennünket, hogy ne féljünk azoktól, "akik a testet megölik, a lelket azonban nem tudják megölni." 
Most pedig ezt mondja nekünk:

Aki meg akarja találni életét, elveszíti, aki azonban elveszíti értem életét, az megtalálja."

Ha figyelmesen olvasod az evangéliumot, látni fogod, hogy Jézus legalább hatszor tér vissza erre a témára, amiből kiderül, mennyire fontos, mennyire nagy jelentőséget tulajdonít neki.
Jézus biztatása azonban, hogy veszítsük el életünket, nemcsak a vértanúságra való meghívást jelenti: ez a keresztény élet egyik alaptörvénye.
Késznek kell lennünk lemondani arról, hogy önmagunkat tegyük életünk ideáljává; meg kell tagadnunk önzésünket. Ha igazi keresztények akarunk lenni, Krisztust kell létünk középpontjába állítanunk. S mit kér tőlünk Krisztus? Azt, hogy szeressük a többieket. Ha magunkévá tesszük programját, biztosan elveszítjük önmagunkat és megtaláljuk az életet.
Valaki azt gondolhatná, hogy ha nem önmagunkért élünk, akkor ez passzivitást, folytonos lemondást jelent számunkra. Egyáltalán nem így van. A keresztény elkötelezettség nagyon nagy és felelősségteljes dolog.

Aki meg akarja találni életét, elveszíti, aki azonban elveszíti értem életét, az megtalálja."

Már itt a földön megtapasztalhatjuk, hogy önmagunk ajándékozása és a megélt szeretet által növekszik bennünk az élet. Ha egész napunkat mások szolgálatával töltöttük; ha mindennapi - talán egyhangú és kemény - munkánkat át tudtuk alakítani a szeretet egy-egy gesztusává, boldogok leszünk, mert érezni fogjuk, hogy sikerült jobban megvalósítani önmagunkat.

Aki meg akarja találni életét, elveszíti, aki azonban elveszíti értem életét, az megtalálja."

Jézus parancsait követve - melyek mind a szeretetre összpontosítanak - , e rövid földi lét után meg fogjuk találni az örök életet is.
Emlékezzünk rá, hogy az utolsó napon Jézus mi alapján fog megítélni bennünket. Így szól majd a jobbján állókhoz: "Gyertek, Atyám áldottai (...), mert éhes voltam és adtatok ennem (...); idegen voltam és befogadtatok, nem volt ruhám és felruháztatok (...)"
Ahhoz, hogy részesítsen bennünket az el nem múló életben, kizárólag azt fogja nézni, hogy szerettük-e felebarátainkat, s úgy veszi majd, hogy neki tettük mindazt, amit testvéreinknek tettünk.
Hogyan éljük tehát ezt az igét? Hogyan veszítsük el már mostantól kezdve életünket azért, hogy megtaláljuk azt?
Úgy, hogy felkészülünk a nagy napra, a végső számadásra, melyért születtünk.
Nézzünk körül és töltsük meg napjainkat a szeretet tetteivel. Krisztus elébünk jön gyermekeinkben, feleségünkben, férjünkben, munkatársainkban; azokban, akikkel egy párthoz tartozunk vagy akikkel együtt szórakozunk stb. Tegyünk jót mindenkivel. És ne feledkezzünk meg azokról sem, akikkel a sajtó, a televízió vagy barátaink nap mint nap megismertetnek bennünket. Erőnkhöz mérten tegyünk valamit mindenkiért. S ha úgy tűnne, hogy már kimerítettük az összes lehetőséget, még mindig imádkozhatunk értük. Ami számít, az a szeretet.

Chiara Lubich