Életige 1999. április

“Én vagyok a kapu. Aki rajtam keresztül megy be, üdvözül, ki-bejár és legelőt talál.” (Jn 10,9)

Akik hallgatták Jézust, azokhoz közel állt a kapu hasonlata, mivel már az Ószövetség is többször használta: például Jákob álmának leírásakor, vagy az Isten előtt oly kedves Jeruzsálem ősi kapuit említve. 
Jézus azonban főként a 118. zsoltár versének szavait érzi magáénak, melyeket egészen új, teljesebb tartalommal ruház fel: “Ez az Úrhoz vezető kapu, az igazak ezen mennek át”. Ő az üdvösség kapuja, mely az isteni javakat bőségesen termő legelőkre vezet. Ő az egyetlen közvetítő, s az emberek általa nyernek bebocsátást az Atyához. “Ő az Atya kapuja – mondja Antiochiai Szent Ignác – melyen Ábrahám, Izsák, Jákob, a próféták, az apostolok és az egyház áthalad”. 
 “Én vagyok a kapu…”
Igen, a kapu-hasonlat visszhangra talált a zsidók szívében, akik – átlépve a Szent Város és a Templom kapuját – az egység és a béke légkörét tapasztalták, a prófétáknak pedig az Új Jeruzsálemet juttatta eszébe, melynek kapuja nyitott minden nemzet felé. 
Jézus az isteni ígéretek beteljesítőjeként jelenik meg, aki választ ad annak a népnek a várakozására, melynek történelmét megpecsételte az Istennel kötött szövetség, amit Isten soha nem von vissza. 
A kapu szó jelentését még inkább megmagyarázza egy másik hasonló kép, amit Jézus használ: “Én vagyok az út, (…) Senki sem juthat el az Atyához, csak általam”. Tehát Ő valóban út, kitárt kapu az Atya felé: magához Istenhez vezet.
“Én vagyok a kapu…”
De milyen konkrét jelentése van életünkben ennek az igének?
Sokféle következtetést vonhatunk le az Evangélium különböző szakaszaiból, melyek hasonló gondolatot fejeznek ki, mint a Jánostól vett idézet, de mi most a “szűk kapuról” szóló részre hivatkozunk. Ez az, amin be kell mennünk, ha el akarunk jutni az életre.
Miért éppen ezt választottuk? Mert talán ez áll legközelebb ahhoz az igazsághoz, amit Jézus mond önmagáról, és ez világít rá leginkább arra, hogy mit kell tennünk.
S hogy mikor válik Jézus a Szentháromság felé teljesen nyitott, kitárt kapuvá? Akkor, amikor úgy tűnik, hogy az Ég kapuja bezárult előtte; ezáltal lesz Ő az Ég kapuja mindannyiunk számára. 
Az elhagyott Jézus a kapu, mely tökéletes közösséget teremt Isten és az emberiség között: azzal, hogy semmivé válik, egyesíti Isten fiait az Atyával. Ő az az űr (az az ajtónyílás), mely által az ember kapcsolatba kerül Istennel és Isten az emberrel.
Ő tehát a szűk kapu, mely ugyanakkor kitárt kapu is; és ez az, amit megtapasztalhatunk. 
“Én vagyok a kapu…”
Jézus, elhagyatottságában, az Atyához vezető úttá vált számunkra.
Ő már megtette a maga részét. De ha ki akarjuk használni ezt a hatalmas kegyelmet, mindannyiunknak hozzá kell tennünk a magunk kicsiny részét, mely abból áll, hogy odalépünk ehhez az ajtóhoz és átmegyünk rajta.
Hogyan?
Amikor ránk tör a csalódottság érzése; amikor valamilyen megrázkódtatás ér, legyen az egy váratlan szerencsétlenség vagy abszurd betegség, mindig gondoljunk Jézus fájdalmára; Jézuséra, akiben megtestesült mindez és még ezer meg ezer más szenvedés is.
Igen, Ő jelen van mindabban, aminek fájdalom íze van. Minden szenvedésünk az Ő egy-egy neve. 
Törekedjünk tehát felismerni Jézust minden aggodalomban, az élet megpróbáltatásaiban, minden sötétségben, saját tragédiánkban és másokéban, a körülöttünk élő emberiség gyötrelmeiben. Ő az, mivel magára vette mindegyiket. Elég, ha hittel ezt mondjuk neki: “Te vagy, Uram, az egyetlen kincsem”; elég, ha teszünk valami konkrétat azért, hogy enyhítsük szenvedéseit a szegényekben, a boldogtalanokban, hogy átmenjünk a kapun és rátaláljunk egy eddig nem ismert örömre, s felfedezzük az élet új teljességét. 
Chiara Lubich