Életige                                                             1998. október

"Ha csak akkora hitetek lesz is, mint a mustármag, s azt mondjátok ennek a szederfának: szakadj ki gyökerestül és verj gyökeret a tengerben, megteszi nektek." (Lk 17,6)

Életed folyamán hányszor érzed szükségét annak, hogy valaki segítsen neked, ugyanakkor azt tapasztalod, hogy senki sem tudja megoldani problémádat. Ilyenkor önkéntelenül is ahhoz fordulsz, aki a lehetetlent is lehetségessé teszi. Ez a valaki: Jézus.
Hallgasd, mit mond:

"Ha csak akkora hitetek lesz is, mint a mustármag, s azt mondjátok ennek a szederfának: szakadj ki gyökerestül és verj gyökeret a tengerben, megteszi nektek."

Világos, hogy a hasonlatot nem szó szerint kell érteni. Jézus nem azt ígérte tanítványainak, hogy látványos csodatételekre lesznek képesek, melyekkel elkápráztatják a tömegeket. A gyökerestől kiszakadó és a tengerben gyökeret eresztő szederfa csupán példabeszéd, melyben Jézus szándékosan túloz, hogy jól a tanítványok emlékezetébe vésse: a hit által semmi sem lehetetlen.
Az összes csoda ugyanis, amit Jézus személyesen vagy közvetve - övéi segítségével - véghez vitt, mindig Isten Országáért, az evangéliumért vagy az emberek megmentésére történt. A gyökerestől kiszakadó szederfa pedig nem ezt a célt szolgálta volna.
A mustármag hasonlattal Jézus nem a hit mértékére, hanem annak valódiságára utal. Az igazi hit jellemzője pedig az, hogy egyedül Istenre hagyatkozik és nem az emberi képességekre. Ha kételkedsz vagy meginogsz a hitben, az azt jelenti, hogy még nem teljes a bizalmad Istenben: hited gyenge és nem elég hatékony; saját erődre és az emberi logikára támaszkodik.
Aki viszont minden bizalmát Istenbe helyezi, az hagyja, hogy Ő működjön... Istennek pedig semmi sem lehetetlen.
A hit, amit Jézus tanítványaitól kér, pontosan az a bizalomteljes magatartás, mely lehetővé teszi, hogy Isten megmutassa hatalmát. Ilyen hitre nemcsak kivételes egyéniségek tehetnek szert. Lehetséges, sőt kötelező minden hívő számára. 

"Ha csak akkora hitetek lesz is, mint a mustármag, s azt mondjátok ennek a szederfának: szakadj ki gyökerestül és verj gyökeret a tengerben, megteszi nektek."

Jézus valószínűleg akkor mondta ezeket a szavakat tanítványainak, amikor el akarta küldeni őket a különböző városokba és falvakba.
Amikor ugyanis szembe találjuk magunkat az emberek megszámlálhatatlan seregével, akiknek hirdetnünk kell az evangélium igazságát, könnyen elbátortalanodhatunk, megijedhetünk, tudva, hogy csupán egy kicsiny, felkészületlen nyáj vagyunk, különösebb talentumok nélkül. A tömegek előtt, akiket minden más jobban érdekel, mint Isten Országa, erőt vehet rajtunk a csüggedés. Vállalkozásunk lehetetlennek tűnik.
Ezért Jézus biztosítja övéit arról, hogy ha hisznek, akkor "gyökerestül" kitépik majd a világ közönyét és érdektelenségét. Ha hisznek, semmi sem lesz többé lehetetlen számukra.
De alkalmazhatjuk ezt a mondatot az élet más helyzeteire is, ha azok összhangban vannak az evangéliummal és az emberek javát szolgálják. Néha a leküzdhetetlennek tűnő nehézségek láttán az a kísértésünk támadhat, hogy már Istenben sem bízunk. Emberi logikánk ezt súgja: elég volt, úgysem fog sikerülni. Jézus azonban arra buzdít, hogy ne veszítsd el a bátorságod, hanem fordulj bizalommal Istenhez. Ő előbb vagy utóbb biztosan meghallgatja kérésedet.
Ez történt Leával is, aki nagy lelkesedéssel kezdett dolgozni egy idegen országban. Néhány hónap elteltével azonban egyre elkeseredettebb, egyre magányosabb lett. Úgy tűnt, mintha közte és kolleganői között - akikkel együtt is lakott - ledönthetetlen fal épülne.
Elszigeteltnek, idegennek érezte magát azok között, akiket szeretettel szolgálni akart. Mindez abból fakadt, hogy a nyelv, amit beszélnie kellett, sem neki, sem az ittenieknek nem volt az anyanyelve. Azt mondták, ebben az országban mindenki tud franciául, így megtanulta, de amikor közvetlen kapcsolatba került ezzel a néppel, felfedezte, hogy a csupán iskolai szinten elsajátított nyelvet általában nem szívesen használja.
Sokszor megkísérelte gyökerestől kitépni szívéből az elszigeteltség érzését, mely távol tartotta a többiektől, de hiába. Mit tehetne értük?
Állandóan maga előtt látta társnője, Marie szomorú arcát, aki egyik este visszavonult szobájába anélkül, hogy vacsorázott volna. Utána akart menni, de aztán tétován, félénken megállt az ajtaja előtt. Már-már bekopogtatott, de nem tudta, hogyan értesse meg magát vele. Néhány másodpercig ott maradt, aztán feladta.
Másnap reggel bement a templomba, leült az egyik hátsó székre és mély imába merült. Arcát tenyerébe rejtette, hogy senki se lássa könnyeit. Ez volt az egyetlen hely, ahol nem kellett idegen nyelvet beszélnie; ahol nem volt szükség magyarázatra, mert jelen volt az a Valaki, aki szavak nélkül is megértette őt. Ez a bizonyosság bátorságot öntött belé. Megkérdezte Jézustól: "Miért nem tudok osztozni a többiek keresztjében? Miért nem tudom elmondani nekik azt, amit Te értettél meg velem, amikor megtaláltalak, vagyis hogy minden fájdalom szeretet."
Úgy tűnt, mintha választ várna attól, aki életében megvilágosított minden sötétséget. Olvasni kezdte az aznapi evangéliumot: "Bízzatok, én legyőztem a világot." (vö. Jn 16,33) E szavak gyógyírként hatottak Lea lelkére, és kimondhatatlan békét érzett.
Hazatérve találkozott Ágnessel, aki a háztartást vezette. Üdvözölte, majd rögtön utánament a kamrába és segített neki elkészíteni a reggelit. 
Elsőként Marie jött le szobájából. Gyorsan meg akarta inni a kávéját; látszott, hogy senkit sem szeretne látni, de egyszer csak megállt: Lea békéje minden szónál mélyebben megérintette  lelkét.
Aznap este, miközben Lea hazafelé tartott a munkából, Marie biciklivel utolérte őt, s igyekezvén olyan kifejezéseket használni, hogy Lea megértse, odasúgta neki: "Nincs szükség a szavaidra. Ma az életeddel ezt mondtad nekem: «Szeress te is.»"
Győzött tehát a hit.

"Ha csak akkora hitetek lesz is, mint a mustármag, s azt mondjátok ennek a szederfának: szakadj ki gyökerestül és verj gyökeret a tengerben, megteszi nektek."

Chiara Lubich