Életige                                                              1998. július

                            Isten királysága

"Jöjjön el a te országod." (Mt 6,10)

"Jöjjön el a te országod." Életünk folyamán hányszor elismételjük ezeket a szavakat! Mindannyiszor, amikor elmondjuk a Miatyánkot, azt az imádságot, melyet maga Jézus tanított nekünk.
Ő ugyanis azért jött, hogy hirdesse: közel van Isten országa.
Ez az ország azonban nem egy e világtól idegen hely vagy állapot, hanem az az esemény, mely az idők végezetén következik majd be, amikor Isten - megtörve a gonosz uralmát - teljességgel és mindörökre kinyilvánítja hatalmát, hírül adva ezzel egy új világ kezdetét.
De Isten királysága nemcsak a jövőben fog megvalósulni: Jézus ugyanis - azzal, hogy eljött a földre - már legyőzte a rosszat. Szenvedésével és feltámadásával diadalmaskodott felette; benne már elkezdődött az új teremtés.
A "Jöjjön el a te országod" imádság tehát nem jogosít fel bennünket arra, hogy Isten országára várakozva elmeneküljünk a világtól. Ellenkezőleg: arra hív, hogy belegyökerezzünk a jelenbe.
Nem ejthetjük ki ezeket a szavakat anélkül, hogy igent ne mondanánk Istennek, mely által bekapcsolódunk az Ő egész emberiségről alkotott tervébe és befogadjuk azt.

"Jöjjön el a te országod."

Isten nemcsak az egyének szívében akar király lenni, hanem a közösségben, közöttünk is. Így az igazi testvériség és az egység, amit Jézus kért az Atyától halála előtt, valóra válik majd minden ember között.
Ha elő akarjuk segíteni az egység megszületését, mindent meg kell tennünk azért, hogy Isten uralkodjék családjainkban, a tantermekben, a gyárakban, összejöveteleinken, az egyetemeken, a társadalmi és politikai jellegű találkozókon.
Istennel és egymással való kapcsolatunk újdonsága – amit Krisztus hozott a földre – lesz a legjobb tanúságtétel a világ előtt arról, hogy Isten országa már jelen van, s hogy a rosszat le lehet győzni.

"Jöjjön el a te országod."

Alfréd, aki több mint száz alkalmazottat foglalkoztat üzemében, megtanulta úgy fogadni Isten országát, mint a gyermek.
Ez a nagyszerű ember nem csupán üresen csengő szavakkal, hanem egész életével imádkozott, amikor egyszer fájdalmas esemény történt vele. Egyik reggel arra ébredt, hogy nem kap levegőt. Bizonyára váratlanul érte a szívinfarktus. Úgy tűnt, néhány perce van hátra. Bár erős fájdalmai voltak, megőrizte békéjét. Összeszedve maradék erejét, ezt mondta feleségének: "Minden Isten szeretete. Csak az a fontos, hogy az Ő akaratát tegyük", vagyis fejet hajtsunk a Király előtt. "Hálás vagyok Istennek, hogy tökéletlenségem ellenére élhettem ezen a földön" . Aztán lányához fordult és azt kérte, hogy életében mindig és mindenekelőtt Isten országát keresse.
Négy órán át küzdöttek az életéért a legkülönbözőbb kezelési eljárásokat alkalmazva, majd beszállították az intenzív osztályra. Fájdalomtól elgyötört arcáról édes mosoly sugárzott, mely arról a mennyei örömről árulkodott, ami eltöltötte őt. Ez az ápolóknak is feltűnt. Egyikőjük megjegyezte, hogy még sosem találkozott ilyen beteggel.
Néhány nap múlva Alfréd túljutott az életveszélyen és szüntelenül azon fáradozott, hogy egészen új kapcsolatot építsen nyolc szobatársával. Sikerült megteremtenie köztük azt a légkört, melyben ő élt. Hazatérve – a régi világ helyett, melytől immár elbúcsúzott – egy teljesen új világot fedezett fel, ahol egyedül az számít, hogy az ember tegye Isten akaratát. Az istenközelség élménye, mely az Ő országának velejárója, kitörölhetetlen pecsétet hagyott a lelkében. 

Chiara Lubich