Életige
Megjelenik a Fokoláre Mozgalom Új Város folyóiratának mellékleteként	1998. február

„Úgy bánjatok az emberekkel, ahogyan akarjátok, hogy veletek bánjanak.” (Lk 6,31)

Tapasztaltad-e már valaha is a végtelen utáni szomjúságot? Éreztél-e valaha is égető vágyat a szívedben arra, hogy átöleld a végtelent? Előfordult-e már, hogy bensődben elégedetlen voltál mindazzal, amit csinálsz, mindazzal, ami vagy?
Ha igen, akkor bizonyára örülni fogsz, ha feltárul előtted a titok, hogy hogyan érheted el a teljességet, ami után epekedsz; ha találsz egy olyan mottót, amit ha élsz, nem kell majd siránkoznod amiatt, hogy üresen telnek napjaid…
Van az evangéliumnak egy igéje, mely elgondolkodtat, s ha egy kicsit is felfogod az értelmét, örömmel tölt el. Tömören fejezi ki mindazt, amit az életben tennünk kell. Összefoglalja Istennek az emberek szívébe írt valamennyi törvényét. Hallgasd csak:

„Úgy bánjatok az emberekkel, ahogyan akarjátok, hogy veletek bánjanak.”

Ezt a mondatot „aranyszabálynak” nevezik.
Most Krisztust idéztük, de ezek a szavak egy olyan egyetemes érvényű gondolatot fejeznek ki, amit már korábban is ismertek az emberek. Megtaláljuk az Ószövetségben és a világ összes nagy vallásában. Ebből is látszik, hogy Isten mennyire fontosnak tartja, mennyire szeretné, ha minden ember ezt tenné élete alapszabályává.
Gyönyörködhetsz benne; olyan, mint egy jelszó. Olvasd hát el újra:

„Úgy bánjatok az emberekkel, ahogyan akarjátok, hogy veletek bánjanak.”

Minden felebarátunkat, akivel a nap folyamán találkozunk – akár férfi, akár nő –, ily módon szeressük.
Képzeljük magunkat az ő helyzetébe, és bánjunk vele úgy, ahogy mi szeretnénk, hogy velünk bánjanak.
A bennünk lakó Isten hangja megsúgja majd, hogy a különböző helyzetekben hogyan fejezzük ki szeretetünket.
Éhes valaki? Gondoljuk azt, hogy mi vagyunk éhesek, és adjunk neki enni.
Igazságtalanok valakivel? Velem bánnak igazságtalanul.
Testvérünk sötétségben van, kételyek gyötrik? Én vagyok az. Vigasztaljuk meg, osztozzunk bánatában, és ne nyugodjunk addig, míg vissza nem tér szívébe a derű, és meg nem könnyebbül, mert azt szeretnénk, ha velünk is így bánnának.
Testi fogyatékos valaki? Egészen addig akarom őt szeretni, hogy szinte testemben, szívemben érezzem fogyatékosságát, a szeretet pedig megmutatja majd a megfelelő utat ahhoz, hogyan éreztessem vele: ő ugyanolyan, mint a többiek, sőt van egy ráadás kegyelme. Mi, keresztények ugyanis tudjuk, hogy mennyire értékes a fájdalom.
Bánjunk így mindenkivel, bármiféle különbségtétel nélkül, legyen az rokonszenves vagy ellenszenves, fiatal vagy öreg, barát vagy ellenség, honfitárs vagy külföldi, szép vagy csúnya; ne befolyásoljon az sem, hogy valaki a te vallásodat követi-e vagy más vallás híve. Az evangélium arra bíztat, hogy mindenkit szeressünk.
Mindez túl általános – mondhatod.
Megértelek… Szavaim talán egyszerűnek tűnnek, de mekkora változást követelnek! Mennyire távol állnak megszokott gondolkodásmódunktól, cselekedeteinktől!
Bátorság! Próbáljuk meg!
Egy így eltöltött nap felér egy élettel, és este nem ismerünk majd magunkra. Egészen új örömöt fogunk tapasztalni, s erő költözik belénk. Maga Isten lesz velünk, mert Ő azokkal van, akik szeretnek.
Napjaink teljesek lesznek.
Néha talán lassítunk, elbátortalanodunk és kísértést érzünk majd arra, hogy abbahagyjuk, és visszatérjünk korábbi életünkhöz…
Nem! Bátorság! Isten kegyelme segíteni fog nekünk.
Kezdjünk mindig újra!
Ha kitartunk, látni fogjuk, hogy a világ lassan megváltozik körülöttünk.
Megértjük majd, hogy az evangélium a legvonzóbb élet forrása; fény gyújt a világban, színt ad életünknek, és magában hordozza minden probléma megoldásának titkát.
S nem lesz nyugtunk addig, míg meg nem osztjuk rendkívüli élményeinket másokkal is: barátainkkal, akik megértenek; rokonainkkal, bárkivel, akiről úgy érezzük, hogy át kell adnunk neki ezt a tapasztalatot.
És újjászületik a remény.

	Chiara Lubich