ÉLETIGE 1996. JANUÁR

Isten hullámhosszán...

"Nézd, az ajtóban állok és zörgetek. Aki meghallja szavamat és kinyitja az ajtót, ahhoz bemegyek és vele étkezem, ő meg velem." (Jel 3,20)

	A Jelenések könyvének e szavaival Jézus - János apostol közvetítésével - a laodiceai egyházhoz fordul. A századok során minden keresztény úgy érezte, hogy Jézus hozzájuk intézi ezeket a szavakat. II. János Pál pápaságának első napjaitól kezdve így buzdít bennünket: "Nyissátok ki a kapukat Krisztus előtt!"
	Ez az ige meghív, hogy tárjuk ki szívünket Jézus felé, aki egyedül képes betölteni azt túlcsorduló örömmel. A "vele étkezem" kifejezés ugyanis éppen az Istennel való egységből fakadó örömnek és minden más jónak a bőségét jelenti.
	De hát mikor és hogyan szól ma Jézus mindannyiunkhoz? Hogy lehet a sok hang és zaj között felismerni az Ő hangját és kitárni előtte szívünk kapuját?
	Mindenekelőtt arra van szükség, hogy elhallgattassuk azokat a hangokat, melyek zavarnak, aggodalommal töltenek el és megtévesztenek bennünket. De ez még nem elég. Rá kell hangolódnunk Isten hangjának hullámhosszára, s ez csak úgy lehetséges, ha elhatározzuk, hogy szeretünk. Ha a szeretetet, az igazi keresztény szeretetet tesszük életstílusunkká. Akkor majd meg fogjuk hallani azt a halk hangot, amit nem lehet összetéveszteni semmi mással, mert egyedül ez az, ami békét és biztonságot ad, jóra buzdít és megvilágosít.
	Aztán vannak különösen nehéz, fájdalmas pillanatok, amikor bennünk és körülöttünk is csend és sötétség uralkodik. Ilyenkor kizárólag az Ő szeretetébe vetett hit által tudjuk, hogy Ő akkor is ott áll az ajtóban, zörget és vár. Várja tőlünk a szeretetnek egy gesztusát. Ha át tudjuk ölelni azt a kicsiny vagy nagy fájdalmat, felismervén, hogy ez az Ő egyik arca, egyik öltözéke, melyben megmutatkozik nekünk, akkor a fájdalmon túl csak a szeretet és a Vele való együttlét örömét fojuk találni.

	"Nézd, az ajtóban állok és zörgetek. Aki meghallja szavamat és kinyitja az ajtót, ahhoz bemegyek és vele étkezem, ő meg velem." 

	Ez az Ige meghív bennünket, hogy állandóan figyeljünk az Ő hangjára.
	De hogyan, amikor a teendők sokasága felemészti minden erőnket és teljesen elvonja figyelmünket? 
	Elég, ha nap mint nap, amikor munkába indulunk, vagy a családban, az iskolában, az irodában valami fontos feladatot kell elvégeznünk, teljes bizalommal ezt mondjuk Neki. "Veled akarok találkozni ezekben az emberekben; ebben az adott szituációban. Neked, csakis Neked akarom kitárni szívem kapuját."
	S így az a nap, az a beszélgetés, az a feladat egészen más dimenzióba kerül; más "ízt", a Jézussal való találkozás ízét kapja, s titkon eláraszt bennünket az Ő jelenlétének fénye és édessége.
	Jézus ugyanis mutatott nekünk egy különös módot; feltárt előttünk egy "titkot", hogy hogyan élhetjük ezt az Igét: azt, hogy Ő jelen van testvéreinkben, s ezért minden felebarát, akivel találkozunk, alkalmat ad arra, hogy kinyissuk előtte a kaput és közösségre lépjünk Vele.
	Valójában azonban Ő az, aki befogad minket és eláraszt javaival. S így egy olyan nap végén, amit teljesen azzal töltöttünk el, hogy hallgassuk és megajándékozzuk a testvéreinkben levő Jézust, szívünkben túlcsorduló, tiszta és mély örömöt fogunk érezni.

	"Nézd, az ajóban állok és zörgetek. Aki meghallja szavamat és kinyitja az ajtót, ahhoz bemegyek és vele étkezem, ő meg velem."

	Ebben a hónapban, amikor a keresztények egységéért tartott imahétnek ez az Ige a mottója, Jézus ott áll az ajtóban és zörget: mint mindig, újra azt kéri tőlünk, hogy állítsuk vissza az Egyház látható és teljes egységét. Hallgassunk tehát hangjára, és tegyünk meg mindent azért, hogy megvalósuljon az  egyházak teljes közössége.
	Ennek az Igének az élése közelebb hozza a keresztények megbékélésének napját, ami által már itt a földön kezdetét veszi az a vacsora, melyen mindnyájan újra egyként lehetünk ott Körülötte; melyen együtt ülhetünk ahhoz az asztalhoz, amit Ő maga készít nekünk, ahogy Evangéliumában megígérte.

Chiara Lubich