ÉLETIGE

1993. MÁRCIUS

Újrakezdeni
Isten azonban azzal bizonyítja irántunk való szeretetét, hogy amikor még bűnösök voltunk, Krisztus meghalt értünk. (Róm 5,8)
Jézus feláldozta önmagát engedelmeskedve az Atyának, vállalva értünk a kereszthalált: ez Isten irántunk való szeretetének nagy bizonyítéka. Ez a bizonyíték még meggyőzőbb, még zavarba ejtőbb, ha ahogy Pál is utal rá az emberiség történelmi tapasztalatának, az akkori állapotoknak a hátterében szemléljük. Az erkölcsi züllés, az Istentől való eltávolodás, a keményszívűség sőt az Isten elleni lázadás jellemezte ezt az időszakot.
De Isten erre a helyzetre melyről mindent elmondhatunk, csak azt nem, hogy bármiféle jóindulatot érdemelt volna szeretetének egy tanújelével reagál, méghozzá a legnagyobbal, amit el tudunk képzelni: nekünk ajándékozta fiát, hogy bennünket, akik annyira távol éltünk tőle, saját családja tagjaivá tegyen; hogy minket engedetleneket és ellene lázadókat fiaivá fogadjon.
Isten azonban azzal bizonyítja irántunk való szeretetét, hogy amikor még bűnösök voltunk, Krisztus meghalt értünk.
A szövegkörnyezet tükrében olvasva ezt az Igét, nem nehéz megérteni, mire akar megtanítani bennünket.
Ha Isten ennyire szeret minket, akkor többé nincs semmi okunk félni. Minden hiányosságunk, minden gyengeségünk ellenére is biztosnak kell lennünk abban, hogy Isten szeret minket. Teljesen nyugodtak lehetünk immár és biztosak abban, hogy Ő, ahogy elkezdte, úgy be is fogja fejezni megváltásunk művét.
Isten azonban azzal bizonyítja irántunk való szeretetét, hogy amikor még bűnösök voltunk, Krisztus meghalt értünk.
Ez az Ige tehát egy új bizalmat akar elültetni bennünk. A saját erőnkben való bizakodás helyébe melyről gyakran bebizonyosodott, hogy kudarcba fulladt egy másfajta, az Isten irántunk való végtelen szeretetébe vetett bizalomnak kell lépnie. 
Nem egy olyan ember felületes és könnyelmű bizalmáról van szó, aki olcsón szerzett üdvösségben reménykedik, hanem egy olyan emberéről, aki tisztában lévén alkalmatlanságával, jól teszi meg a saját részét, mivel tudja, hogy ez az alapfeltétele annak, hogy Isten nyilvánvalóvá tegye bennünk kegyelmének erejét, teljességét.
Isten azonban azzal bizonyítja irántunk való szeretetét, hogy amikor még bűnösök voltunk, Krisztus meghalt értünk.
Hogyan fogjuk tehát élni az e havi Igét?
Úgy, hogy hiszünk Isten irántunk való határtalan szeretetében, főleg akkor, amikor erkölcsi gyöngeségeinket tapasztaljuk.
Amint tudjuk, az egyik legveszélyesebb kísértés ezen a téren pontosan azért, mert megállíthat bennünket lelki előrehaladásunkban az elbátortalanodás, ami erőt vehet rajtunk, ha a múltban elkövetett hibáinkkal vagy éppen egy próbatétel nehézségével találjuk szembe magunkat. De az is előfordul, hogy bizonyos vissza-visszatérő hibáinkat vagy már rég legyőzöttnek hitt, de most újra felbukkanó hiányosságainkat látva torpanunk meg.
Ez az Ige arra hív bennünket, hogy az alázat és egyben a bizalom magatartásával válaszoljunk az efféle kísértésre. Alázattal, vagyis önmagunk törékenységének, semmi voltának őszinte felismerésével, és az Isten irántunk való korlátlan szeretetébe helyezett bizalommal. Gyermeki egyszerűséggel bízzuk rá eleséseinket, és álljunk fel azonnal, minden haszontalan okoskodás és a múlt emlegetése nélkül.
Az újrakezdés a legintelligensebb, legépítőbb dolog, amit tehetünk. Ez a titka az igazi lelki előrehaladásnak.
Chiara Lubich