Chiara Lubich:
"Állhatatossággal mentitek meg lelketeket." (Lk 21, 19)

Ez az életige megtanít minket arra, hogy jól éljük az életünk jelen pillanatát: teljes mélységében megélni, tökéletesen, a befejezésig.
Ez az, ami számít a kereszténységben: jól befejezni a dolgokat.
Emberi bölcsességből táplálkozó közmondás így mondja: "Aki jól kezd, a dolog felén már túl van". Ez helyes megállapítás, de nem mindenkinek elég. Ezzel szemben az isteni bölcsesség: "Aki mindvégig állhatatos maradt, az üdvözül" (Mt 24,15).
Az Ur tudja, hogy minden ember kezdete, kivéve Máriát, rossz kezdet, az eredeti bűn miatt. Nem véletlenül lett emberré azért, hogy üdvözítsen bennünket. Ami fontos, jól befejezni: felkészülni arra a végső pillanatra, amitől az egész örökkévalóság függ. Most ez az életige megtanít jól irányítani a dolgainkat, hogy belevessük magunkat abba, amit tennünk kell az életben, azzal az állhatatos szeretettel, amely tud jól szenvedni, jól elviselni. Így sikerül ellenőrzésünk alá vonni a lelkünket annyira, hogy a kezünkben tartjuk azt.
A lelkünkben ott van Isten. Mi, ha olyan mértékig birtokoljuk a lelkünket, hogy a jelen pillanatban kézben tartjuk azt, akkor magunkban, mint egy tabernákulumban magát Istent őrizzük. 
Ez az életige segít bennünket, hogy emlékezzünk Isten jelenlétére magunkban, és éljük azt.
Ez igaz közvetlenül amikor imádkozol, amikor elmélkedsz, amikor egyedül vagy.
Közvetve igaz amikor éled Istennek egy olyan akaratát, amely a figyelmedet kifelé fordítja, például amikor ott van egy felebarát, akit szeretni kell, vagy egy munka, amit el kell végezni.
Az emberek közt élni, a képességeinket hasznosítva belemerülni a munkába, tanulásba stb... sokszor megzavarja belső kapcsolatunkat Istennel, és már nem érezzük az Ö békéjét, azt az édességet, amit az Ö jelenléte ad.
Elkezdünk egy munkát Istenért, vagy együtt vagyunk akár vallásos emberekkel is, egy kis idő után azt látjuk, hogy szétszórtak vagyunk. Az "én" annyira elfoglalhatja Jézus helyét, hogy Isten akaratának bármilyen változása erőfeszítést kíván. A munka unalmassá válik. Mindez attól a ténytől függ, hogy elvesztettük az ellenőrzést a lelkünk fölött, kieresztettük azt a kezünkből. Nem volt meg bennünk az az állhatatosság, amely által az ember birtokolhatja a lelkét.
Élve ezt az igét átalakul az életünk: nincsenek többé felesleges szavak, minden rendeződik bennünk és körülöttünk. Mintha a munka eredménye megsokszorozódna, állandó béke tölt el, nem követünk el mulasztásokat. Odafigyelünk Isten hangjára. A természetfölötti tettek helyét már nem engedjük át a pusztán emberi cselekvések sorozatának, amelyek kiüresítik a lelket, és kioltják a fényt. A lélek állandóan Isten fényétől megvilágosítva él.
Ez az életige az összeszedettségről beszél, és arra vezeti a gondolatainkat, hogy birtokoljuk a lelkünket. Lehet ezt rosszul is értelmezni, nem úgy, ahogy Jézus értette. Lehetnek olyan emberek, akik az összeszedettséget a saját lelkük kizárólagos szeretetére fordítják és nem törődnek a másikkal. Így a felebaráttal való kapcsolatukban zárkózottak, vakok és süketek. Ez azt jelenti, hogy magukhoz ragaszkodnak, és nem szeretik a Szeretetet, aki minket mindig a szeretetre ösztönöz.
Ezekben a lelkekben mindig észlelhető valami mesterséges és halott. Ez az életige - mint Jézus összes többi szavai - egyensúlyt akar teremteni bennünk: ne essünk se az egyik, se a másik végletbe. A végletek megakadályozzák, hogy Jézus kinyilatkoztassa magát bennünk. Az a lélek, aki jól szeret, aki gyakorlattá váltja az Ö igéit, az tudja, hol van Isten. Isten jelen van egy kívülről érkező Akaratában, például egy munkában. Ez a lélek teljes mértékig beleveti magát, és így Isten élő akaratává válik. De ugyanakkor nem felejti el, hogy Istent hordozza a saját lelkében, és Isten jelen van minden felebarátban is. Tudja továbbá azt is, hogy Isten jelen van mindenütt, bárhová is tekint. Bár teljesen belevetette magát abba az isteni akaratba, amit Ö elsősorban kér tőle, de mindenütt szereti Istent, és tudja Öt otthagyni az egyik helyen, hogy átölelje egy másikon, ha Isten akarata változik.
Lehet Istent szeretni önmagunkban és magunkon kívül is. Elég - a nagyon szép, de korlátozott - anyai szeretetre gondolni: már az is olyan erős, hogy megengedi az anyának, hogy minden gyermekét szeresse egyidejűleg akkor is, ha egyszerre csak eggyel foglalkozik.
A természetfölötti szeretetnek bennünk is el kell érnie Isten szeretetének magasságát és mélységét, egyetemességét és a részletekben való gondosságát. "Szeressétek egymást, ahogy én szerettelek titeket".
A mi egyensúlyunk se nyugalom, se dinamizmus csupán, se ennek a kettőnek a keveréke. Inkább egy olyan kötélhez lehet hasonlítani, amit mind a két oldalról egyenlő erővel húznak. 
Ha valaki állhatatlanságból elhanyagolja Isten jelenlétét a lelkében, akkor az élete felszínes, könnyű és veszélyes szeretettel lehet teli, bár látszólag a felebarátaiért él. Nem a Sziklára támaszkodik: tehát nem szeretet. Ez a lélek olyan, mint a búgócsiga.
Ha egy személy elveszik saját magában, a felebarát iránti szeretet nélkül meghal.
Az a lélek, akiben az igazi szeretet él, olyan mint Mária - az égi Édesanyánk -, akit az ö Istene teljesen elragadott. Csak Istent szemléli, akit megtalált önmagában, az összeszedettségben, először az Angyali Üdvözletben, Isten akaratában, amit az Angyal közvetített, a gyermek Jézusban, a keresztben, Szent Jánosban, a Mennybe felvételre szóló meghívásban.
Isten a minden számára, mert állhatatossággal kézben tartotta a saját lelkét.