„...Adjátok meg Istennek, ami Istené.”

Róma, 1950. november 14.

A ma esti Evangéliumban ezt olvastam: "Aki nem veszi fel keresztjét és nem követ engem, nem lehet az én tanítványom". Később pedig: „Így bárki közületek aki nem mond le mindenéről amije csak van, nem lehet az én tanítványom”.
Mi, amikor beléptünk a fokolárba, felajánlottuk magunkat az Elhagyott Jézusnak. Ezt a Nekiszentelődést kell megtenni minden fokolarinonak. Az Elhagyott Jézusnak kell szentelnünk magunkat.
Ez egy tökéletes ajándék tehát, mivel mindent odaadunk Neki, amink van, és mindent, amink csak lesz.
Egyetlen egyszer szenteljük magunkat Neki, de akkor egész életünkre. Mivel rögtön az elején lemondtunk mindenről, bármit is kérjenek tőlünk, mi átadjuk azt igazi tulajdonosának.
Mindent ajándékként ajánlottunk föl Neki, ezért az Elhagyott Jézusnak szentelt lelkek sohasem sírhatnak, mert nem veszítenek el többé semmit.
Elképzelhetetlen tehát egy komor és levert fokolarino, az ilyen nem lenne fokolarino.
Ugyanígy, egy olyan fokolarino sem képzelhető el, aki túlságosan örül, ha kér tőle valamit Isten. A fokolarinonak ugyanis nincsen semmije amit adhatna, mivel már mindent odaadott. Isten az, aki eljön, hogy elvegye a Sajátját, amit a fokolarino csak mint kezelő kapott.
A fokolarino élete egyetlen, időben elnyújtott szeretet tett. Egy kicsit olyan, mint Jézus, aki már gyermekként a tökéletes szeretet volt, de ez a szeretet Őbenne fokozatosan nyilvánult meg, egészen az elhagyatottság legvégső kiáltásáig.

                                            Chiara 

Ui.: Ezek a gondolatok alapvetőek minden lélek számára, aki élni akarja az Ideált (akkor is, ha nem él fokolárban).